Så længe der har været mennesker på Jorden-
- har vi skuet mod himlen med forundring.
Fascinerede af de utallige stjerner på nattehimlen.
Men i hele verdensrummets ufattelige tomhed...
...har vi kun fundet ét sted som dette.
En lille blå planet med en stenet måne, der kredser om en stjerne.
Den er lige tæt nok på til at få gavn af sin sols energi...
...uden at blive ødelagt af dens varme.
Den drejer om sin akse, så halvdelen af tiden bades overfladen i lys-
- og den anden halvdel køler den af i skyggen.
Man kan kalde den "en heldig planet"-
- fordi dens skiftende rytme med lys og skygge er en vigtig bestanddel-
-i livets opståen.
Jorden. Vort hjem.
Så vidt vi ved, er vores planet enestående.
Så vidt vi ved, er det at tilbringe en dag her det mest fantastiske-
-i hele universet.
Jordens og solens fortryllede dans-
- har skabt de millioner af forskellige planter og dyr, der lever på Jorden.
Nogle ser vi hver eneste dag.
Andre er meget sjældne.
Men vi har alle sammen noget tilfælles.
Vores liv styres af skiftet mellem nat og dag.
Når de første solstråler rammer-
-reagerer vi på mange forskellige måder.
Nogle dyr har brug for det.
Andre skjuler sig for det.
De fleste af os elsker det.
Nogle hilser det endda med sang.
Uanset hvordan vi vælger at gå den i møde...
...er det solopgangen, der vækker vores verden.
Afrika.
Her tilhører dagens første timer ikke kun dem, der står tidligt op-
- men også dem, der er blevet længe oppe.
Denne serval har jaget i nat.
Men nu går han lidt for vidt.
Han er sent ude for at prøve at få en sidste mundfuld.
Dens højthoppende teknik er perfekt til at jage i det høje græs-
-på den afrikanske savanne.
Han spejder efter bytte, men lytter primært efter det.
Hans store radarlignende ører kan høre en nål falde til jorden.
Eller et uforsigtigt trin fra en vlei-rotte.
Sollyset bliver skarpere. Måske skulle man gå til ro.
På den anden side af verden-
- på en afsidesliggende øgruppe i Stillehavet...
...findes der nogle dyr, der ikke engang kan tænke på at løbe rundt så tidligt.
De kan ingenting, før de er blevet opvarmet af solens kraft.
På Galapagos-øerne findes nogle af verdens mest usædvanlige dyr.
Havleguaner.
Deres morgenritual er altid det samme.
Når solen står op over deres hjem på øerne-
- ligger de fladt på klipperne og suger solskinnet til sig.
Krybdyr er stort set soldrevne.
De har brug for Solens varme, før de kan bevæge sig.
De er ikke de eneste, der ligger og tager solbad.
Slangerne på Galapagos er ikke store nok til at true en voksen leguan-
-men måske noget lidt mindre?
Lidt væk fra klipperne, hvor de voksne lever-
- begravet i sandet, er små leguaner blevet udruget under jorden-
-i over tre måneder.
I dag, hvor solen har opvarmet sandet...
...dukker de op.
Det er på tide, at den her kravler op til resten af sit liv.
Hvis den starter for tidligt, inden den er varm nok-
- har den ikke energi til at løbe særlig hurtigt.
Hvis den venter for længe, er dens fjender måske superhurtige.
Det er den vigtigste beslutning i dens liv.
Den klarede det.
Slangerne gik glip af muligheden.
Men der er flere unger på vej.
Og nu er slangerne alarmeret.
Det er deres bedste mulighed for at få et måltid hele året.
På flad jord kan en leguanunge godt løbe fra en slange.
Men der ligger flere i baghold.
Endnu en unge får sit første glimt af en farlig verden.
Slangerne ser ikke så godt.
Men de kan fornemme bevægelse.
Så hvis ungen holder hovedet koldt, klarer den det måske.
En utrolig flugt.
Den største bedrift i en dyreunges liv.
Drevet af kraften i vores stjerne.
Tidlig formiddag.
Solen stiger højere, og dens stråler når længere.
Overalt er deres berøring magisk.
Planter forvandler lyset til liv.
De tager luft og energien fra solen-
- og forvandler det via fotosyntese til ny vækst.
Verdener af filtret skovtykning opstår...
...blad for blad.
Det er den alkymi, alt andet på jorden er afhængigt af.
Det er et spørgsmål om liv...
...og død.
Én bestemt plante kan kaste sin magi på en enkelt dag.
Det her er bambus.
Det kan vokse en millimeter i minuttet. Den hurtigst voksende plante i verden.
Det er stadig kun formiddag. Det meste af det er vokset siden daggry.
Og siden daggry har denne kæmpepanda været i gang med at æde det.
Problemet med bambus er, at det ikke er særlig næringsrigt.
Og problemet med pandaer er, at de er kræsne.
De vil stort set ikke æde andet end bambus.
For at få energi nok skal denne panda æde i op til 14 timer i dag.
Sikkert længere, for hun har en unge.
Men det gælder ikke for hendes unge.
Den lever primært af modermælken, så tyggeriet er bare en hobby.
Endnu ikke et fuldtidsjob.
Her til morgen har den noget, der er sjældent i naturen:
Tid tilovers...
...til at gå på opdagelse.
På grund af deres særlige måde at leve på-
- er kæmpepandaer nogle af de mest sjældne dyr i verden.
Unger er endnu mere dyrebare. Der findes kun et par hundrede i verden.
Et sjældent dyr, i besiddelse af en endnu mere sjælden luksus:
Tid.
Da morgensolen vokser i styrke-
- begynder den at brygge på en magi af en anden slags.
Solen tilfører vores atmosfære energi, så den bliver varmere.
Den får vand fra jorden og havet til at fordampe.
Og derved skaber den skyer.
Over hele Afrika er skyerne og vejret konstant i bevægelse...
...og bringer regn og frisk græs til forskellige egne.
For millioner af dyr går formiddagen med at bevæge sig hen...
...hvor regnen får græsset til at gro næste gang, uanset forhindringer.
Denne formiddag er behovet for at vandre-
- en udfordring for en bestemt lille zebra.
Dette føl kunne gå mindre end en time efter, at det blev født.
Det kan klare næste hvad som helst.
Men det har aldrig stået over for en forhindring som denne.
Det har regnet i bjergene, så strømmen i floden er stærk og voldsom.
Og fyldt med farer.
Zebraungen skal have sin mors hjælp-
-hvis den skal klare det.
Det viser sig, at den største trussel ikke er andre dyr.
Det er floden.
Moren prøver at lede føllet ind på lavere vand-
-men det er simpelthen for lille.
Og strømmen er alt for stærk.
Føllet er næsten helt udmattet.
Men dets mor nægter at give op.
Mens de andre slipper væk, kalder hun på sit føl for at anspore det.
Og til sidst finder det en vej væk.
Der findes et afrikansk ordsprog:
"Hvis du har travlt, så gå alene."
"Men hvis du vil nå langt, så gå sammen."
Efter det her vil zebraføllet og dets mor kunne klare alt-
-hvad denne dag ellers kan byde på.
Solen er ved at nærme sig sit højdepunkt på himlen.
Langt nordpå, i Arktis...
...har isen holdt land og hav i sit jerngreb i månedsvis.
Nær polerne står solen lavere og skinner svagere end alle andre steder-
- men dens energi medfører stadig forandringer.
Narhvaler.
Et af de mest mystiske dyr i verden.
Lige nu kan de ikke svømme langt væk.
De små våger i isen lader dem komme op og trække vejret.
Men solens kraft redder dem.
I dagevis har solens varme kæmpet for at bryde isens greb om området.
Nu, hvor solen er på sit højeste og kraftigste-
-begynder den at få overtaget.
Og efter en hård kamp slår varmen kulden på flugt.
Inde på land flyder floderne frit igen.
Og ude på havet, hvor isen nu er svækket...
...slår solens varme revner i den.
Og revnerne bliver til kanaler...
...narhvalerne kan bruge til at komme rundt i deres frosne rige.
I inuitternes legender var den første narhval en modig, kvindelig jæger.
Hun var fanget i et livtag med en hval, hun havde jaget.
Hendes flettede hår røg fremad og blev til den snoede tand.
For disse narhvaler er det en fantastisk dag.
De kan endnu engang svømme frit i deres hav.
Solen bliver kraftigere, desto længere sydpå man rejser.
I bjergene i Nordamerika-
- vækker sollyset på en forårsdag den nyligt optøede verden til live.
Hvis man stadig har vinterpelsen på-
- kan varmen midt på dagen blive en anelse ubehagelig.
Man må finde et træ og klø sig selv godt og grundigt.
At gnide sig op imod barken fjerner ikke kun kløen-
- men hjælper også den varme bjørn af med vinterpelsen.
Det giver også mulighed for at markere reviret med ens personlige fært-
- så alle ved nøjagtig, hvem der er i nærheden.
Nu er det midt på dagen-
- og verden får vores venlige stjernes fulde kraft at føle.
Solen står nu højest på himlen.
Dens lys trænger ned i selv jordens dybe, skjulte sprækker.
I Afrika, tæt på ækvator...
...skaber dens energi en smeltedigel.
Zebraføllet og dets flok skal stadig videre.
Men hvert eneste trin er hårdt i denne hede.
Enhver lille skygge er en oase.
I skarpt sollys er det let for rovdyr at se flokken.
Men middagssolen medfører også en velsignelse.
Det er for varmt for løverne at jage.
Men der er noget, der ikke kan vente-
-selv i heden midt på dagen.
Kampen om magt.
Hanners rivalisering om territorier og hunnernes opmærksomhed-
- er så overvældende, at den får selv de mest fredsommelige dyr til at slås.
Det er middag i ørkenens varme.
En ung girafhan udfordrer den lokale tyr om dens territorium-
-og de hunner, der følger med.
I starten skubber de bare og prøver at skræmme hinanden.
Normalt ville der ikke ske mere.
Men den unge rival lader til at tro, at han har en chance, så han angriber!
Ingen af dem giver sig.
Den gamle tyr er faldet.
Den ved, at nådestødet kommer.
Så den dukker sig...
...og slår igen.
Det er forbi.
Den gamle mester har vundet i dag.
Taberen må gå i eksil i ørkenen.
Jorden og de dyr, der lever der, bliver ristet i middagssolen.
Men ét område forbliver køligt, selv på dette tidspunkt.
I løbet af en enkelt dag er selv solens enorme kraft ikke nok-
- til at opvarme de store have særlig meget.
Her lever nogle af verdens største dyr lange liv-
- som måske er lige så komplekse som vores.
Det her er en familie af kaskelothvaler.
Og midt blandt dem ser vi noget sjældent.
En kalv.
Den er allerede fem meter lang i en alder af cirka et år.
Og meget nysgerrig.
Den lever af morens mælk i to til tre år.
Den er så fedtholdig, at den har konsistens som hytteost-
- så den ikke bliver opløst i havvandet, mens ungen sluger den.
Disse store hvaler er de største rovdyr, der nogensinde har levet-
- men samtidig de mest beskyttende forældre.
Og meget snakkesalige. De sludrer sammen med klik.
De er verdens mest højrøstede dyr-
- for de kan lave lyde, der er højere end en jetmotor.
Men lige nu er de tavse.
Havets kæmper hænger lodret i vandet og tager en eftermiddagslur.
Disse hvalers hjerner er større end noget andet dyrs.
Hvem kan gætte, hvilke utrolige drømme de drømmer?
I troperne bliver middagens voldsomme varme hængende-
-til langt ud på eftermiddagen.
På en lille ø ud for Panama i Centralamerika...
...lever alting livet langsomt.
Et tretået pygmædovendyr.
Den er i bedste fald doven.
På denne tid af dagen er den stort set i koma.
Kun én ting kan vække den.
Og det er det her.
Et hundovendyrs kald et eller andet sted derude.
Og når det nu er højvande, hvorfor så ikke tage en genvej?
Det eneste problem er, at det hernede fra er svært at sige-
-hvor den potentielle mage skriger fra.
Kunne det være hende?
Desværre for ham er denne hun ikke ude efter en kæreste.
Mens hun passer sin unge, foretrækker hun at være single.
Som de siger: "mañana." I morgen er der atter en dag.
Livet her på øen går langsomt-
- men andre steder i verden forløber eftermiddagen helt anderledes.
Dette er Zavodovski Island i Antarktis-
- hvor der lever 1,5 million rempingviner.
Det er et utroligt sted.
En klippeø spyttet ud af vulkanen i dens midte.
Havet slår imod den både nat og dag.
Og pingvinerne er fanget i krydsilden.
Hele dagen kæmper de voksne pingviner imod bølgerne-
- på deres vej mellem øen og deres jagtmarker ud for kysten.
De kan ikke undgå prøvelsen.
Deres familier er afhængige af dem.
Pingvinungerne er helt hjælpeløse uden begge forældres støtte.
De skal have frisk mad hver dag.
Forældrene skiftes til at hente det.
Det indebærer meget jagt.
For rigtig mange mødre og fædre.
Denne mor har ikke mere mad til sine unger.
De har brug for, at faren vender tilbage.
Snart.
Midt på eftermiddagen vender de første jægere tilbage.
Blandt dem er ungens far.
Han har fisket 80 kilometer væk, men nu er han næsten hjemme.
Men hvis det var svært at komme sikkert i vandet-
-er det endnu sværere at komme op.
Bittesmå kløer hjælper ham med at få fodfæste på den ru lava.
Nu skal faren så gå 3,2 kilometer hen til sin familie.
Og det er ikke let med en propfuld mave.
Det her er verdens største pingvinkoloni.
Men eftersom han går samme vej hver anden dag...
...burde han kunne gøre det med bind for øjnene.
Det meste af tiden.
Men som i al trafik kan der være kø-
- og det kan være svært at huske, hvor man parkerede ungerne.
Moren venter stadig. Ungerne er blevet desperate.
Midt i det øredøvende kor kan han genkende hendes særlige skrig.
Hun er bogstavelig talt én ud af en million.
Et nik med hovedet er pingviners måde at sige "velkommen hjem" på.
Begge unger får et måltid.
En lykkelig slutning efter verdens hårdeste pendlertur.
Midt på eftermiddagen i regnskoven i Ecuador.
Luften damper i varmen.
Her skaber solen og planterne sammen deres eget enestående vejr.
Der sker det samme næsten hver eneste dag.
Denne eftermiddag vil det hjælpe en af dens mindste og smukkeste beboere-
-på en overraskende måde.
Den spatelhalede pragtalf er på størrelse med din tommelfinger.
Det kræver meget energi at se så yndefuld ud.
Derfor lever den altid på grænsen til at sulte.
Dens stofskifte er faktisk så hurtigt-
- at den er nødt til at tanke nektar over 1.000 gange om dagen.
Den kan ikke holde op med at æde. Hele dagen er et kapløb mod tiden.
Kolibrien er ikke den eneste, der er ude efter nektaren i blomsterne.
Det er bierne også, og de bryder sig ikke om at dele.
Et enkelt bistik tæt på fuglens hjerte kan slå den ihjel.
Men tiden er på kolibriens side.
Regnen blander sig.
Eftermiddagssolens varme har dannet enorme tordenskyer.
Og når de ikke længere kan holde på deres byrde, bryder uvejret løs.
Over løvhanget styrter regnen ned.
Men under adskillige lag blade bliver nedbøren reduceret til nogle få dråber.
En regndråbe på størrelse med dens hoved er ikke sjov for en kolibri.
Men det er for meget for en bi.
Kapløbet om maden fortsætter.
Verden over skynder små dyr sig at hamstre, inden natten falder på.
På en europæisk eng gemmer der sig meget mad i planterne.
For dem, der kan nå det.
Når dagen går på hæld-
- må denne lille markmus samle så meget brændstof som muligt.
Dens bedste mulighed for et måltid er de frø og frugter-
-der sidder for enden af de højeste aks.
Men det er den farligste del af dens lillebitte verden.
Slørugler jager om natten.
Men den her er vågnet tidligt...
...og den er sulten.
Verden nede på jorden er forvirrende for en mus, der er vant til højderne.
Men den kan aflæse mønstret i stråene over sit hoved som et kort.
Og det er godt, for derhjemme...
...er der brug for den.
Lyset er på vej væk.
Men der bliver født nyt liv.
En døgnflue dukker op.
Den lever kun denne dag.
Eller mindre, hvis den ikke flytter sig hurtigt nok.
Når livet er så farefuldt som dette...
...finder naturen sikkerhed i antal.
Denne udklækning på Tisza-floden i Ungarn er et utroligt syn.
Efter tre år som nymfer i floden-
- dukker op til fem millioner af disse utrolige insekter op-
-alene på denne del af floden.
De æder intet. De har ikke engang munde.
I stedet begynder de, så snart de bliver udklækket-
-en enorm, glitrende parringsdans.
Hver eneste dag på jorden er fantastisk.
Men døgnfluens dag må være en af de mest fantastiske.
Når natten falder på, har de mødtes, parret sig, lagt æg og er døde.
Fremtiden er lagt i hænderne på næste generation.
Hele deres voksne liv udspiller sig på et par timer en enkelt dag.
Dagen er nu hastigt ved at blive til nat.
Solen falder længere og længere ned på himlen.
Nu kan man se stor skønhed...
...og stor fare.
De kølige aftenskygger-
- er det bedste tidspunkt at være rovdyr på-
-og det værste at være bytte på.
For en zebra og dens føl er det den farligste tid på dagen.
En gepard har fået øje på føllet.
Nogle gange kan en mors kærlighed...
...klare næsten hvad som helst.
Da dagen svinder, overtager skyggernes verden.
I Changzhou-bjergene i det sydvestlige Kina-
- vender verden ansigtet væk fra sin livgivende stjerne-
- og mod verdensrummets kølige tomhed.
Her spiser hvidhovede langurer dagens sidste måltid.
De er nogle af verdens mest sjældne skabninger.
Endnu mere sjældne end pandaerne.
Men når dagslyset forsvinder...
...skal man ikke blive her.
De adlyder et ældgammelt og magtfuldt instinkt.
Når skyggerne bliver lange, kravler de op i højderne for at komme i sikkerhed.
Det er en farlig tur.
Det er sket, at en langur er faldet, eller at en unge er blevet tabt.
Men på trods af risiciene bliver langurerne aldrig ude, når det er mørkt.
Selv de små unger kan mærke det og er bange for det.
Natten falder på.
Verden tilhører ikke længere dem.
Nu tilhører det nogle andre.
Mørkets væsner.
Natten kan forvandle en ven til en dødbringende fjende.
Om dagen svømmer hvidtippede hajer roligt rundt-
-omkring revet alene.
Men når det bliver nat, forvandler de sig til jægere-
-der arbejder sammen i flokke.
I tusmørket kan hajen ikke se særlig godt.
Men de kan lugte potentielle byttedyr langt væk.
Og de har endnu en fordel:
En sjette sans, der kan opfange de små elektriske signaler-
-fra en skræmt fisks hjerteslag...
...og spore dem.
Selv de dybeste skygger er ikke et godt skjul.
Men mørket gemmer ikke kun på mareridt.
Også på drømme og vidundere.
Energi fra sollyset bliver genbrugt nu.
Og verden lyser op igen.
Nogle væsner bruger lyset til kærlighed.
På denne hansmælder-
- er de lysende punkter til for at imponere-
-og tiltrække en mage.
Når den ser lyset fra denne svamp, tror den, den har fundet én.
Men svampen snyder den.
Gløden kommer fra selve svampen.
Den leder forvirret overalt...
...og bliver dækket af svampens sporer.
Dem spreder den, hvor den nu går hen-
-ikke for at formere sig selv-
- men for at hjælpe svampen med at formere sig i stedet.
Et lys i mørket kan også være en dødelig fælde.
I New Zealand hænger lysende orme under loftet i en hule.
De skinner gennem cirkler af hængende silketråde-
-der er klistrede af slim.
Bittesmå fluer bliver tiltrukket af de smukke lys-
- klistret til de hængende tråde, og fanget.
Senere bliver de hejst op for at blive til aftensmad.
Og natten viser sin magi på en meget mere overvældende facon.
Himlen ser ud til at blive levende.
Selv når solen er væk, kan man stadig se spor af den.
Dens elektriske energi driver et fyrværkeri, der lyser planeten op.
Nordlyset.
Der findes endnu et lysshow på jorden.
Drevet af os.
Vi behøver ikke længere at vente på solopgang.
Vi behøver ikke længere at frygte mørket.
I vores byer har vi skabt et endeløst dagslys, vi selv kontrollerer.
Vi har løsrevet os fra døgnets rytme.
Flere og flere af os lever sådan-
- og vi glemmer let vores forbindelse til naturen.
Selv når den er lige uden for døren.
Disse vaskebjørne i Toronto virker lige så hjemmevante i byen som os.
Ikke alle dyr kan vænne sig så let til vores verden.
Men vi mennesker kan godt hjælpe dem.
Vi har en evne, som ingen andre dyr besidder.
Hvis vi åbner øjnene, kan vi se magien overalt omkring os.
Det ekstraordinære i det dagligdags.
Vi kan se det sårbare net, der forbinder os med alle levende væsner.
Og vi kan forstå, at alt livs fremtid ligger i vore hænder.
Vi har søgt i verdensrummet efter vidundere.
Men i stedet har vi fundet de mest vidunderlige ting lige her.
Her, på vores heldige planet.
Den er lille og blå og drejer rundt i et hav af stjerner.
I hele universet findes der, så vidt vi ved-
-ingen andre steder med liv-
- intet mere ekstraordinært end planeten jorden.
Intet der bør beskyttes mere end vores eneste hjem.
Og intet mere utroligt end det, der sker her dag efter dag.